פרשת וזאת-הברכה	הרב אמנון בזק

"וזאת הברכה אשר ברך משה"
א. פתיחה
פרשת "וזאת הברכה" פותחת בדברי הפרידה של משה מבני ישראל ובברכותיו לשבטים. לדברים מובאת הקדמה (ל"ג, א-ה) וסיום (ל"ג, כו-כט), ובתווך - עשרים פסוקים של פניות לשבטים (ל"ג, ו-כה). היות ושבט שמעון לא נזכר, מסיבה שנעמוד עליה להלן בע"ה, הרי שעשרים הפסוקים הללו אמורים להתחלק לאחד-עשר שבטים. מדרך הטבע, רוב השבטים היו צריכים לקבל ברכה קצרה, שתתפרש על פסוק אחד או שניים, וכך אכן אנו מוצאים לגבי ראובן (ל"ג, ו), יהודה (ל"ג, ז), בנימין (ל"ג, יב), זבולון ויששכר (ל"ג, יח-יט), גד (ל"ג, כ-כא), דן (ל"ג, כב), נפתלי (ל"ג, כג) ואשר (ל"ג, כד-כה). יוצאים מן הכלל הם שני שבטים - לוי ויוסף, שברכתם ארוכה הרבה יותר: ברכתו של שבט לוי מתפרשת על פני ארבעה פסוקים (ל"ג, ח-יא), ושל יוסף - על פני חמישה (יג-יז). מה הסיבה לכך שדווקא שני שבטים אלו זכו לברכה ארוכה?
ב. בין שמעון ללוי
נראה, שהסיבה להיעדרותו של שבט שמעון היא קיום דברי יעקב לשמעון ולוי - "ארור אפם כי עז ועברתם כי קשתה" (בראשית מ"ט, ז), וממילא שמעון אינו זכאי ל"וזאת הברכה אשר ברך משה". בשיעורנו לפרשת וישלח (שהתפרסם השנה בתרגום לאנגלית ויתפרסם, אי"ה, בשנה הבעל"ט בעברית), עמדנו בהרחבה על חטאם של שמעון ולוי בפרשת שכם, והתמקדנו בחומרת לקיחת השלל לאחר לקיחתה של דינה. מעשה זה הביא לביקורתו החריפה של יעקב, ולעונשם - שלא תהיה להם נחלה עצמאית: "אחלקם ביעקב ואפיצם בישראל". ואכן, נחלתו של שבט שמעון נשארה בלועה בתוך נחלת יהודה:
"ויצא הגורל השני לשמעון למטה בני שמעון למשפחותם, ויהי נחלתם בתוך נחלת בני יהודה... מֵחֶבֶל בני יהודה נחלת בני שמעון, כי היה חלק בני יהודה רב מהם וינחלו בני שמעון בתוך נחלתם".	
 	(יהושע י"ט, א-ט)
אולם הסבר זה לחוסר הברכה של שמעון מעלה, כמובן, את השאלה המתבקשת: מדוע שבט לוי כן התברך, ועוד באריכות בולטת? 
נראה, ששבט לוי תיקן את חטא שכם בפרשת העגל. שורשו של החטא בפרשת שכם, כאמור, הוא בחיפוש אינטרס אישי במקום שכל הצדקתו היא רק מתוך קיום צו א-לוהי-מוסרי ללא נגיעה אישית. והנה, בפרשת חטא העגל הלכו בני לוי בדרך הפוכה לחלוטין:
"ויעמֹד משה בשער המחנה, ויאמר - מי לה' אלי, ויֵאספו אליו כל בני לוי: ויאמר להם, כה אמר ה' א-לוהי ישראל - שימו איש חרבו על ירכו, עברו ושובו משער לשער במחנה והרגו איש את אחיו ואיש את רעהו ואיש את קרֹבו: ויעשו בני לוי כדבר משה, ויפֹּל מן העם ביום ההוא כשלֹשת אלפי איש".	(שמות ל"ב, כו-כח)
כנגד שמעון ולוי, שלקחו "איש חרבו", באו על שכם והרגו כל זכר, עומדים בני לוי, שעשו מעשה המנוגד לכל אינטרס אישי ורגש טבעי: שמו "איש חרבו על ירכו" והרגו את אחיהם ואת קרוביהם. בכך הוכיחו בני לוי כי הם מסוגלים למלא ציווי חריג של מעשה הריגה לשם שמיים בלבד. ואכן, באותו מעמד בישר להם משה:
"ויאמר משה - מִלאו ידכם היום לה' כי איש בבנו ובאחיו, ולתת עליכם היום ברכה".	(שמות ל"ב, כט)
הקללה שקילל יעקב את לוי הופכת מעתה לברכה. מעתה, כשבני לוי יפוצו ביעקב ויתחלקו בישראל, לא יהיה זה עוד סימן לקללה, אלא דווקא לברכה:
"ויאמר ה' אל אהרן - בארצם לא תנחל וחלק לא יהיה לך בתוכם, אני חלקך ונחלתך בתוך בני ישראל... ועבד הלוי הוא את עבֹדת אהל מועד... ובתוך בני ישראל לא ינחלו נחלה: כי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לה' תרומה נתתי ללוים לנחלה, על כן אמרתי להם - בתוך בני ישראל לא ינחלו נחלה".	(במדבר י"ח, כ-כד)
מסיבה זו, משה מזכיר במפורט בברכתו לשבט לוי את האירוע שבעקבותיו הם זכו לברכה:
"האֹמֵר לאביו ולאמו לא ראיתיו, ואת אחיו לא הכיר ואת בניו לא ידע, כי שמרו אמרתך ובריתך ינצֹרו".	
 	(ל"ג, ט)
מעשה זה - הוא שזיכה את הלוויים למלא את ידם בעבודת המשכן, כפי שמשה ממשיך ומפרט: "יורו משפטיך ליעקב ותורתך לישראל, ישימו קטורה באפך וכליל על מזבחך" (ל"ג, י). ממילא, ברכתו של שבט לוי אינה חורגת מברכתם של שאר השבטים, ובפועל גם היא נאמרת רק בפסוק אחד (ל"ג, יא). ההקדמה הארוכה נועדה, כנראה, לבאר מדוע שבט לוי, שבזמנו קולל על ידי יעקב, זכה כעת לברכה, בניגוד לשבט שמעון.
ג. נזיר אחיו
ועדיין נותר לנו לבאר את פשר הברכה הארוכה שמעניק משה ליוסף. אמנם, ניתן היה לומר שיוסף כולל בתוכו שני שבטים - "והם רבבות אפרים והם אלפי מנשה", אך דומה שאין בכך די כדי להסביר את האריכות היתירה.
אם הסברנו שיחסו של משה לשבט שמעון נבע ממעשהו של אבי השבט - שמעון, הרי ייתכן שגם יחסו המיוחד של משה לשבט יוסף נבע מיחסו המיוחד כלפי יוסף עצמו. זיקתו של משה ליוסף ניכרת מתוך מחוייבותו לקבורתו:
"ויקח משה את עצמות יוסף עמו, כי השבע השביע את בני ישראל לאמר - פקֹד יפקֹד א-לוהים אתכם והעליתם את עצמֹתי מזה אתכם".	(שמות י"ג, יט)
ייתכן שזיקה זו נבעה מהדמיון הלא-מבוטל הקיים בין יוסף לבין משה. נציין את נקודות הדמיון העיקריות:
א. שני האישים התחילו את דרכם בסכסוך עם אחיהם, שערערו על תחושת הסמכותיות של שניהם. אחי יוסף פנו אליו בטענה: "המלֹך תמלֹך עלינו אם משול תמשֹל בנו" (בראשית ל"ז, ח), ואילו על משה מסופר: "ויהי בימים ההם ויגדל משה ויצא אל אחיו... והנה שני אנשים עברים נצים, ויאמר לרשע - למה תכה רעך: ויאמר - מי שמך לאיש שר ושֹפט עלינו..." (שמות ב', יא-יד).
ב. כתוצאה מהסכסוך עם ה'אחים', גלו שני האישים והגיעו לחברה זרה, למצרים ולמדין. שניהם נשאו לנשים בנות של כוהנים: יוסף נשא "את אסנת בן פוטי פרע כהן אֹן" (בראשית מ"א, מה), ומשה נשא את צפורה בת יתרו כהן מדין. לשניהם נולדו שני בנים - אפרים ומנשה, גרשום ואלעזר, ושמות הבנים מבטאים את תחושת הניכור בגלות: אפרים בן יוסף - "כי הפרני א-לוהים בארץ עניי" (בראשית מ"א, נב); וגרשום בן משה - "גר הייתי בארץ נכריה" (שמות ב', כב).
ג. שני האישים הגיעו לבית פרעה, וזכו שם למעמד מיוחד.
ד. בשיא חייהם, שני האישים הנהיגו את בני ישראל: יוסף הנהיג את אחיו במצרים, ומשה הוציא את בני ישראל מארץ מצרים.
ה. שני האישים לא זכו להיכנס לארץ. למעשה, יוסף צפה לעתיד את שליחותו של משה, וביקש שיעלו את עצמותיו לארץ ישראל. משה, כאמור, קיים את ציוויו של יוסף וסגר את המעגל.
סביר, אפוא, להניח כי משה חש קרבה יתרה לדמותו של יוסף. הוא ראה לנגד עיניו אדם בעל חזון, שלמרות הקשיים הרבים שעברו עליו בחייו - זכה לראות בהתגשמות חלומותיו ולהיות  שליח נאמן למחשבתו של הקב"ה: "וישלחני א-לוהים לפניכם לשום לכם שארית בארץ ולהחיות לכם לפליטה גדֹלה" (בראשית מ"ה, ז). משה, שלא יזכה לראות את התגשמות חלומו הגדול ולא ייכנס לארץ, מברך את צאצאי יוסף בנחלה מבורכת. בנחלה זו יקברו בניו של יוסף את אביהם: 
"ואת עצמות יוסף אשר העלו בני ישראל ממצרים קברו בשכם, בחלקת השדה אשר קנה יעקב מאת בני חמור אבי שכם במאה קשיטה, ויהיו לבני יוסף לנחלה".	(יהושע כ"ד, לב)
משה, שלא יזכה להיקבר בארץ, יתנחם אפוא בכך ששליחות אחת אכן תתבצע במלואה - קבורתו של יוסף, ודווקא בנחלת בניו. ראויה אפוא נחלה זו לברכה: 
"מבֹרכת ה' ארצו ממגד שמים מטל ומתהום רֹבצת תחת: וממגד תבואֹת שמש וממגד גרש ירחים: ומראש הררי קדם וממגד גבעות עולם: וממגד ארץ ומלֹאה ורצון שֹכני סנה, תבואתה לראש יוסף ולקדקד נזיר אחיו".	(ל"ג, יג-טז)

*	**********************************************************	*	

באר שבע

* * * * * * * * * *	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון, תשס"ד
עורך: יצחק ברט
*******************************************************

בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org

משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9931456 שלוחה 5 
דואל: office@etzion.org.il	* * * * * * * * * * 	
*	**********************************************************	*