בית המדרש הוירטואלי (V.B.M) שליד ישיבת הר עציון
שיעורים בפרשת השבוע מאת הרב אלחנן סמט	http://www.etzion.org.il/vbm/	

פרשת תרומה*
מבוא לפרשות המשכן (א) – משכן ההיוועדות בספר שמות

א. מן ההתגלות בהר סיני אל ציווי המשכן
ב. בין פרשת תרומה לפרשת תצוה
ג. "אהל מועד" – אהל ההתוועדות של ה' עם משה
ד. בין אהל ההיוועדות לבין משכן העבודה

א. מן ההתגלות בהר סיני אל ציווי המשכן*
בסיומה של פרשת משפטים זומן משה לעלות ההרה אל ה':
כ"ד,	יב	וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה:
		עֲלֵה אֵלַי הָהָרָה וֶהְיֵה שָׁם
		וְאֶתְּנָה לְךָ אֶת לֻחֹת הָאֶבֶן וְהַתּוֹרָה וְהַמִּצְוָה אֲשֶׁר כָּתַבְתִּי לְהוֹרֹתָם.
משה עולה אל הר הא-לוהים וממתין ששה ימים שבהם מכסה הענן את ההר. ביום השביעי קורא ה' אל משה מתוך הענן (פסוק טז), ואז מודיענו הכתוב:
         יח	וַיָּבֹא מֹשֶׁה בְּתוֹךְ הֶעָנָן וַיַּעַל אֶל הָהָר
		וַיְהִי מֹשֶׁה בָּהָר אַרְבָּעִים יוֹם וְאַרְבָּעִים לָיְלָה.
בדבר ה' למשה מצוינות שתי מטרות לעלייתו של משה ההרה: (א) "וֶהְיֵה שָׁם"; (ב) "וְאֶתְּנָה לְךָ אֶת לֻחֹת הָאֶבֶן...". בפסוק יח מתוארת הגשמת המטרה הראשונה: "וֶהְיֵה שָׁם" – "וַיְהִי מֹשֶׁה בָּהָר אַרְבָּעִים יוֹם וְאַרְבָּעִים לָיְלָה". רק עם תום ארבעים היום הללו קיים ה' את דברו – את המטרה השנייה לעלייתו של משה, ודבר זה מתואר במקום רחוק ממקומנו:
ל"א,	יח	וַיִּתֵּן אֶל מֹשֶׁה כְּכַלֹּתוֹ לְדַבֵּר אִתּוֹ בְּהַר סִינַי
		שְׁנֵי לֻחֹת הָעֵדֻת, לֻחֹת אֶבֶן כְּתֻבִים בְּאֶצְבַּע אֱ-לֹהִים.
מפסוק זה אנו למדים כי באותם ארבעים יום וארבעים לילה שבהם 'היה' משה בהר דיבר עמו ה' באריכות רבה, ורק "כְּכַלֹּתוֹ לְדַבֵּר אִתּוֹ" נתן לו את שני הלוחות.
דיבור ארוך זה של ה' אל משה הוא הציווי הגדול על עשיית המשכן, שראשיתו בראש פרשת תרומה – כ"ה, א – מייד לאחר מה שנאמר בחתימת פרשת משפטים: "וַיְהִי מֹשֶׁה בָּהָר אַרְבָּעִים יוֹם וְאַרְבָּעִים לָיְלָה", וסיומו במצוַת שבת בסוף פרק ל"א – לפני הפסוק "וַיִּתֵּן אֶל מֹשֶׁה כְּכַלֹּתוֹ לְדַבֵּר אִתּוֹ...".
הציווי על עשיית המשכן משתרע אפוא על פני פרשות תרומה ותצוה וראשיתה של פרשת כי תשא, פרקים כ"ה-ל"א, והוא מכיל 242 פסוקים. מן הנאמר בפרשת תרומה אנו למדים כי לא רק בדיבור נצטווה משה על עשיית המשכן, אלא גם במראה:
	כ"ה,	ט	כְּכֹל אֲשֶׁר אֲנִי מַרְאֶה אוֹתְךָ אֵת תַּבְנִית הַמִּשְׁכָּן וְאֵת תַּבְנִית כָּל כֵּלָיו, וְכֵן תַּעֲשׂוּ.

הציווי על עשיית המשכן נחלק לשני חלקים, השונים זה מזה מבחינת אופי הדיבור הא-לוהי אל משה בכל אחד מהם:
א.	דיבור רצוף אחד של ה' אל משה, המכיל ציוויים רבים מאוד. דיבור זה מתחיל בראש פרשת תרומה (כ"ה, א-ב): "וַיְדַבֵּר ה' אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר: דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל...", והוא מסתיים בפסוק האחרון של פרשת תצוה, בסיום מצוות מזבח הקטורת במילים (ל', י): "קֹדֶשׁ קָדָשִׁים הוּא לַה'". דיבור זה מכיל 197 פסוקים.
ב.	לאחר הדיבור הארוך והרצוף הזה באה סדרה של שישה ציוויים קצרים, שכל אחד מהם פותח במלים "וַיְדַבֵּר ה' אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר" או "וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה". סדרת ציוויים זו מכילה 45 פסוקים, הבאים בראשה של פרשת כי תשא.
בחינת התוכן של כל אחד משני החלקים הללו מלמדת, כי הדיבור הגדול והרצוף מכיל את עיקרו של הציווי על עשיית המשכן, ואילו סדרת הציוויים הקצרים מכילה נספחים שונים, שכל אחד מהם, אף שהוא קשור לעשיית המשכן בדרך זו או אחרת, אין מקומו בציווי העיקרי והגדול מסיבה כלשהי הניכרת לעין.

הדיבור הא-לוהי הרצוף אל משה, המכיל את עיקר הציווי על עשיית המשכן, הוא הדיבור הארוך ביותר של ה' המופיע בתורה. אורכו הרב גרם לכך שמחלקי התורה לפרשות שבועיות חילקו אותו בין שתי הפרשות – תרומה ותצוה. ומכאן ההסבר לתופעה שציין ר' יעקב בעל הטורים ברמזיו לראש פרשת תצוה:
לא הזכיר 'משה' בזה הסדר (- הפרשה), מה שאין כן בכל החומש (- התורה), שמשעה שנולד משה, אין סדר שלא הוזכר בו (חוץ מבמשנה תורה).
שמו של משה לא יכול להיזכר בפרשת תצוה, שכן היא כולה אינה אלא המשך הציטוט של דבר ה' לו, שהחל עוד בראש הפרשה הקודמת.

מהו המבנה של הציווי הגדול הזה על עשיית המשכן? והאם החלוקה בין פרשת תרומה לפרשת תצוה מבוססת על הבחנה ספרותית בין חלקיו העיקריים של הציווי הזה, או שנעשתה מסיבות אחרות?
ב. בין פרשת תרומה לפרשת תצוה
ההבחנה בין פרשת תרומה לפרשת תצוה ניכרת לעין: בפרשת תרומה באים הציוויים על עשיית כלי המשכן ועל עשיית המשכן עצמו (האוהל) והחצר, ואילו בפרשת תצוה באים הציוויים הנוגעים לכהנים בשתי חטיבות גדולות: בפרק כ"ח בא הציווי על עשיית בגדי הכהונה ואילו בפרק כ"ט בא הציווי על הקדשת הכהנים בשבעת ימי המילואים.
הבחנה זו בתוכן השונה של כל אחת מן הפרשות היא הבחנה עקרונית ביניהן. כדי להגדיר הבחנה זו נשתמש בצמד המונחים המופיעים בתלמוד 'חפצא' ו'גברא', שבתרגום לעברית הם 'חפץ' ו'אישיות'.
ישנן מצוות המוטלות על האדם – על ה'גברא' – ואינן תלויות בשום חפץ שהוא. כאלו הן מצוות הלב והדיבור, אך גם מצוות שיש בהן עשייה אינן תלויות בהכרח בחפץ.
לעומתן, ישנן מצוות עשייה רבות, שבהן נדרש האדם לקיים פעולה בחפץ מסוים, ובלעדי האובייקט שביחס אליו מצווה האדם לפעול לא ייתכן קיום המִצוה. יש שהחפץ שבו נעשית המצוה קיים ועומד ביד האדם, או שנקל להשיגו, אך יש שעל האדם ליצור את אותו חפץ של מצוה על פי הנחיית התורה, ורק לאחר עשייתו של אותו חפץ ניתן לקיים בו את הפעולה הנדרשת.
פרשת תרומה מגדירה את המשכן כחפץ של מצוה ומורה על עשייתו, ואילו פרשת תצוה עוסקת ב'גברא' – באישים שיפעלו בתוך המשכן ויקיימו את המצוות הקשורות בו – בכהנים. היא מורה מי הם האישים שיפעלו במשכן – אהרן ובניו – ומה הדבר שיהפוך אותם לאישים הראויים לפעולה זו – לבישת בגדים מיוחדים ותהליך של 'מילוי יד' – של הקדשת הכהנים לתפקידם בסדרת פעולות שתימשכנה שבעה ימים.
ברם, מה הן הפעולות שעל הכהנים לעשות במשכן, על כך ניתנת תשובה חלקית ביותר בספר שמות, ואת הציווי המלא על הפעולות הללו תיתן התורה רק בספר ויקרא (ובמידת מה גם בספר במדבר).

בסעיף הבא נעסוק במשכן כפי שהוא מצטייר בפרשת תרומה, עוד בטרם הוזכרו הכהנים ותפקידם במשכן.
ג. "אהל מועד" – אהל ההתוועדות של ה' עם משה
מהי תכליתו של המשכן שעל עשייתו מְצַוָּה פרשת תרומה?
עמד על כך רמב"ן בהקדמה שהקדים לפירושו לפרשות המשכן. הנה עיקר דבריו:
כאשר דיבר ה' עם ישראל פנים בפנים עשרת הדיברות, וציווה אותם על ידי משה קצת מצוות, שהם כמו אבות למצוותיה של תורה, כאשר הנהיגו רבותינו עם הגֵרים שבאים להתייהד, וישראל קיבלו עליהם לעשות כל מה שיצוום על ידו של משה וכרת עמהם ברית על כל זה, מעתה הנה הם לו לעם והוא להם לא-לוהים כאשר התנה עמהם מתחילה... והנה הם קדושים ראויים שיהיה בהם מקדש להשרות שכינתו ביניהם, ולכן ציווה תחילה על דבר המשכן שיהיה לו בית בתוכם מקודש לשמו, ושם ידבר עם משה ויצווה את בני ישראל. והנה עיקר החפץ הוא במשכן מקום מנוחת השכינה שהוא הארון, כמו שאמר (כ"ה, כב): "ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל הכפרת [מבין שני הכרבים אשר על ארון העדת את כל אשר אצוה אותך אל בני ישראל"]. על כן הקדים הארון והכפורת בכאן, כי הוא המוקדם במעלה... וסוד המשכן הוא שיהיה הכבוד אשר שכן על הר סיני שוכן עליו בנסתר... והיה במשכן תמיד עם ישראל הכבוד שנראה להם בהר סיני, ובבוא משה היה אליו הדיבור אשר נדבר לו בהר סיני.
כבר נוכחנו בסעיף א של עיוננו כי הציווי על עשיית המשכן ניתן למשה מתוך התגלות ה' למשה בהר סיני, וכהמשך לאותה התגלות. בראש הר סיני נצטווה משה על בניית המשכן, ושם 'הָראה משה' את תבנית המשכן וכליו; למרגלות הר סיני נבנה המשכן, ושם נחנך; ובבוא עת ההליכה מהר סיני, נטלו עמם בני ישראל את המשכן המפורק, והקימו אותו מחדש בעת חנייתם, כדי שבו ישכון בסתר הכבוד אשר שכן בהר סיני בגלוי, וכדי שבבוא משה אל המשכן, יהיה אליו הדיבור אשר נדבר לו בהר סיני, ויצוונו את מצוות התורה לישראל.
תכלית כפולה זו של המשכן – המשך שכינת כבוד ה' בקרב ישראל והמשך הדיבור עם משה – מצוינת הן בראש פרשת תרומה והן בחתימת הציווי הגדול בסופה של פרשת תצוה. בראש פרשת תרומה נאמר:
כ"ה, ח	וְעָשׂוּ לִי מִקְדָּשׁ וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹכָם.
ובהמשך:
         כב	וְנוֹעַדְתִּי לְךָ שָׁם וְדִבַּרְתִּי אִתְּךָ מֵעַל הַכַּפֹּרֶת...
אֵת כָּל אֲשֶׁר אֲצַוֶּה אוֹתְךָ אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.
בחתימת הציווי הגדול בסופה של פרשת תצוה נאמר:
כ"ט, מג	וְנֹעַדְתִּי שָׁמָּה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל וְנִקְדַּשׁ בִּכְבֹדִי.
         מה	וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל...
באמת, אין אלו שתי מטרות שונות, אלא שני היבטים של דבר אחד: כשם שבהר סיני נועדה התגלות כבוד ה' בראש ההר ללמד את ישראל תורה ומצוות, כך גם במשכן: ה' ישרה שכינתו בתוכם כדי להיוועד עם משה ולהמשיך לצוותו אל בני ישראל.
תכלית זו של המשכן הופכת את הארון ואת כפורת הכרובים לעיקרו של המשכן, וכדברי רמב"ן שהבאנו: "והנה עיקר החפץ הוא במשכן מקום מנוחת השכינה שהוא הארון, כמו שאמר (כ"ה, כב): 'וְנוֹעַדְתִּי לְךָ שָׁם וְדִבַּרְתִּי אִתְּךָ מֵעַל הַכַּפֹּרֶת'...". מהו אפוא תפקידם של כלי המשכן האחרים, המנורה, השולחן ושני המזבחות בהקשר לתפקידו זה של המשכן כמקום ההיוועדות של ה' עם משה?
אף כלי המשכן האחרים קשורים לאותה היוועדות אפשרית של ה' עם משה, שהיא תכלית המשכן: המשכן, שבו ערוכים ארבעת כליו בתמידות, מהווה מסגרת סמלית המבטאת מוכנות תמידית להופעת אורח רם מעלה. בכל פעם שיבוא ה' להיוועד עם משה (ובאמצעותו עם ישראל) הוא ימצא אוהל מוכן להיוועדות זו, ובו כסא סמלי לישיבה (- הארון), שולחן ערוך, נר דולק ו'סעודה' מוכנה. וכך כותב ר' עובדיה ספורנו בפירושו לְ-כ"ה, כג-כה:
אחר מעשה הארון שהיה כדמות כיסא לשכינה, כמאמרו "ונועדתי לך שם", ציווה על שולחן ומנורה, כמנהגם לפני השרים, כעניין השונמית באמרה (מל"ב ד', י) "ונשים לו שם (- בעלייה שנבנתה לשמש מקום אירוח לאלישע בכל עת שיזדמן לשונם) מטה ושלחן וכסא ומנורה".
ובכן, שלא כמו בעלייתו של אלישע, אין די בכך שהכלים הללו יהיו נוכחים במשכן: הם צריכים לתפקד בתפקיד המיועד לכל אחד מהם בתמידות, מתוך כוננות לכך שה'אורח' שלשמו נבנה המשכן יוכל לבוא להיוועד עם משה בכל שעה. ומכאן ההוראה על ארבעת 'התמידים' במשכן:
	כ"ה, ל		וְנָתַתָּ עַל הַשֻּׁלְחָן לֶחֶם פָּנִים לְפָנַי תָּמִיד.
	כ"ז, כ		... שֶׁמֶן זַיִת זָךְ כָּתִית לַמָּאוֹר לְהַעֲלֹת נֵר תָּמִיד.
	כ"ט, לח-מב	וְזֶה אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה עַל הַמִּזְבֵּחַ... עֹלַת תָּמִיד...
	ל', א-ח		וְעָשִׂיתָ מִזְבֵּחַ מִקְטַר קְטֹרֶת... וְהִקְטִיר עָלָיו אַהֲרֹן... קְטֹרֶת תָּמִיד...

מי ה'אישיות' הפועלת במשכן על פי תיאורו זה? התשובה על כך היא שמשה הוא האישיות – ה'גברא' – שהמשכן מהווה כר לפעילותו. הוא הנכנס למשכן כדי להיוועד עם ה' הבא לפקוד את אוהל מועד, והוא המכין את המשכן ואת ארבעת התמידים הפועלים בו כסדרם. ואכן, משה הוא שמצטווה על עשיית המשכן ועל הבאת כליו אל תכליתם בעבודה המיועדת לכל כלי וכלי. ואף שאת העבודה ה'טכנית' עשו בצלאל ואנשיו, משה הוא המביא את המשכן אל תכליתו בהקמתו ובהעמדת כליו במקומם, ובהבאת כל כלי אל גמר מלאכתו: הוא העורך על השולחן את לחם הפנים ועל המנורה הוא מעלה נרות, הוא המקטיר קטורת על מזבח הקטורת ומעלה עולה על מזבח העולה. (מ', יז-לג).
מאותה שעה שנסתיימה העמדתו של המשכן שעליו נצטווה משה בפרשת תרומה, מוכן משכן זה לייעודו – לכך שה' ישכין בו את כבודו ויתוועד עם משה וידבר עמו. ואכן, מייד עם סיום העמדת המשכן כיסה הענן את המשכן "וּכְבוֹד ה' מָלֵא אֶת הַמִּשְׁכָּן" (מ', לד), ובסמוך לכך קרא ה' למשה ודיבר אליו לראשונה מאוהל מועד (ויקרא א', א) וציווה עליו מצוות שונות אל בני ישראל.
הקורא בפרשת תרומה מראשיתה ועד לסיומה, אינו יכול להעלות על דעתו שבמשכן הזה נצרכים כהנים. אהרן ובניו לא נזכרו כלל בפרשתנו, וכדי להעמיד את המשכן ולייסד בו את ארבעת התמידים, די במשה לבדו.
לפיכך, מפתיע הדבר שבבואנו אל חלקו השני של הציווי הגדול על עשיית המשכן – אל פרשת תצוה, מתגלה לנו שאהרן ובניו, הם האישים האמורים לפעול במשכן. על תחום פעולתם במשכן נדון בעזר ה' בעיון לפרשת תצוה.
ד. בין אהל ההיוועדות לבין משכן העבודה
דבר נוסף הקורא בפרשת תרומה אינו יכול להעלות על דעתו: כי למשכן שעליו נצטווה משה ישנו תפקיד גדול ומכריע נוסף על זה שתיארנו עד כה: להיות "בית לה', מוכן להיות מקריבים בו כל הקרבנות" – מוקד תמידי ובלעדי לעבודתם של ישראל את ה' בהבאת קרבנות יחיד וקרבנות ציבור. אף בהמשיכו לקרוא בפרשות המשכן הבאות בספר שמות יִקשה על הקורא לעמוד על כך.
אמנם נזכרו עבודות אחדות שיש לעשותן במשכן – אלו עבודות ארבעת 'התמידים' שהזכרנו לעיל, אולם כפי שהסברנו, עבודות אלו קשורות לתפקידו של המשכן כמקום היוועדותו של ה' עם משה, ואינן נראות חלק ממערך של קרבנות ציבור שעם ישראל מקריב לה'.
תפקיד זה של המשכן, לשמש את עם ישראל כבית לה' להקריב בו את כל קרבנותיהם, הוא אחד הנושאים המובהקים של ספר ויקרא מראשיתו, והוא נשלם בספר במדבר.

מפליא הדבר עד כמה מחולקים ענייניו של המשכן בין ספר שמות לספר ויקרא, בין 'משכן ההיוועדות', שבו עיקר הפעילות היא בהופעת כבוד ה' בסתר המשכן – 'מלמעלה למטה' – כדי לצוות את משה אל בני ישראל, לבין 'משכן העבודה', שבו עיקר הפעילות היא במעשיהם של ישראל המקריבים את קרבנותיהם על המזבח החיצוני – 'מלמטה למעלה'.
'משכן ההיוועדות' קשור לספר שמות ולתוכנו המיוחד, כפי שהגדיר אותו רמב"ן בהקדמתו לספר כ'ספר הגלות והגאולה'. גאולתם של ישראל ממצרים נשלמה בכריתת הברית עמם על הר סיני. ברית זו נשלמת בהקמת המשכן, שבו תימשך התגלות ה' לישראל, ובו תימשך נתינת התורה להם, "ולכן נשלם הספר הזה בהשלימו עניין המשכן ובהיות כבוד ה' מלא אותו תמיד" (רמב"ן שם). סיומו של ספר שמות בפרשות המשכן, ובייחוד בתיאור השראת השכינה במשכן בפסוקים האחרונים של הספר, זהו גם שיאו של הספר והגעתו עד תכליתו.
אלא ש'משכן ההיוועדות' הזה אינו לדורות. תכליתו קשורה לדור יוצאי מצרים והוא קשור במשה מקבל התורה. לכשיסיים משה את תפקידו ההיסטורי, ונתינת התורה לישראל תושלם, יסיים גם 'משכן ההיוועדות' של ספר שמות את תפקידו.
אולם 'משכן העבודה', שיחל את תפקידו כבר במדבר, במקביל לפעילותו כ'משכן ההיוועדות', ימשיך לפעול בדורות הבאים גם לאחר הסתלקותו של משה, ובהמשך הדורות הוא יתגלגל בבית מקדש של קבע – "בית לה', מוכן להיות מקריבים בו כל הקרבנות". אף תפקידיו של 'משכן ההיוועדות' יהיו כלולים בו במשמעות שונה במקצת. 
בכך נדון בעיוננו לפרשת תצוה אשר ישלים את העיון הנוכחי.

כל הזכויות שמורות  2010  לישיבת הר עציון ולרב אלחנן סמט
******************************************************
ניתן למצוא "טופס אוטומטי להרשמה" באתר שלנו: 
http://etzion.org.il/vbm/subscribe.php

לביטול רישום לשיעור:
http://etzion.org.il/vbm/unsubscribe.php

*	**********************************************************	*	
* * * * * * * * 	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון ולרב אלחנן סמט, תש"ע
עורך: אייל פישלר
*******************************************************
בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org
משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9937300 שלוחה 5 
דוא"ל: office@etzion.org.il	* * * * * * * * 	
*	**********************************************************	*