אלישע – 'הנביא בישראל' מרפא את נעמן 'שר צבא ארם' מצרעתו (ה', א-כז)
ז. פסקה רביעית (כ-כז) חטאו של גיחזי וענשו
4. ענשו של גיחזי
א. מדוע החמיר אלישע כל כך עם גיחזי?
סיפורנו מסתיים בנימה קשה, במידת הדין החמורה של אלישע כלפי גיחזי משרתו. הנביא, שאותו הכרנו כמעט לכל אורך דרכו כמי שמחולל נסי ישועה ופדות ליחידים ולעם ישראל כולו, מופיע לפנינו הפעם כנביא תוכחה וזעם, והוא מחולל נס של פורענות:
כו	הַעֵת לָקַחַת אֶת הַכֶּסֶף, וְלָקַחַת בְּגָדִים וְזֵיתִים וּכְרָמִים...?
כז	וְצָרַעַת נַעֲמָן תִּדְבַּק בְּךָ וּבְזַרְעֲךָ לְעוֹלָם
	וַיֵּצֵא מִלְּפָנָיו מְצֹרָע כַּשָּׁלֶג.
ניתן להבין את כעסו הרב של אלישע על נערו: הלה טפל עליו שקר מכוער באזני נעמן, ובכך הכפיש את שמו. גיחזי גם פעל ההפך מרבו ביחס למתנותיו של נעמן, מתוך מחלוקת על רבו. בנוסף לכך רימה גיחזי את אלישע בהכחישו כי הלך מאתו, ובכך גילה כי אינו מאמין בכוחו הנבואי של רבו. בנקודה אחרונה זו הוכיחו אלישע בפירוש:
כ"ו	וַיֹּאמֶר אֵלָיו: לֹא לִבִּי הָלַךְ כַּאֲשֶׁר הָפַךְ אִישׁ מֵעַל מֶרְכַּבְתּוֹ לִקְרָאתֶךָ?
כלומר, לא בעיני בשר ראה אלישע את מה שסופר לנו הקוראים קודם לכן, אלא לבו הוא שהלך עם גיחזי. בעיני לבו ראה אלישע את גיחזי רץ אחרי נעמן, מדבר עמו, ולוקח ממנו את הכסף, ובלבו ידע אלישע את תכניותיו של גיחזי לקנות בכסף זה "בגדים וזיתים וכרמים וצאן ובקר ועבדים ושפחות".
אולם לא הדברים החמורים שמנינו לעיל הם שהביאו את אלישע להביא על גיחזי את עונש הצרעת החמור, אלא דבר אחר גרם לכך: דבר זה הוא משמעות המעשה שעשה גיחזי מבחינת עלילת נעמן כולה – שיבוש הכוונה הא-לוהית הצפונה במעשה מתחילתו וסיכול מעשיו של אלישע שליח ה'. מפני מעשהו של גיחזי נפסדה המטרה לשנות לטובה את יחס ארם לישראל, ומה שחמור מכך, במקום קידוש השם שעשה אלישע בא גיחזי וחילל את השם.
חומרה מיוחדת זו של מעשה גיחזי נובעת מן העיתוי המיוחד של מעשהו – לאחר הגעת ההתרחשות בסיפורנו אל שיאה, בהכרת נעמן בה' וביחסו החדש לישראל. מעשה גיחזי הוא שבירת השיא הזה והשפלתו. בכך הרס גיחזי את כל מה שנבנה שלב אחר שלב ותואר בהדרגתיות מפסוק א ועד לפסוק יט. הדגשת חומרת המעשה מבחינת העיתוי שבו הוא נעשה, מובעת בתוכחתו של אלישע – "העת לקחת את הכסף...", וכפי שהוסברו הדברים בעיון הקודם. 
ב. מדוע נענש גיחזי דווקא בצרעת?
במדרשים אחדים נתנו טעמים שונים לצרעת גיחזי. הבה נבחן דברי כמה מהם.
בויקרא רבה לפרשת מצורע, ראש פרשה טז, נאמר:
"שש הנה שנא ה', ושבע תועבות נפשו" (משלי ו', טז)... ואילו הן: "עינים רמות, לשון שקר, וידים שופכות דם נקי. לב חורש מחשבות און, רגלים ממהרות לרוץ לרעה. יפיח כזבים עד שקר ומשלח מדנים בין אחים" (שם שם יז-יח). אמר רבי יוחנן: וכולם לקו בצרעת. ..."רגלים ממהרות לרוץ לרעה" – מגיחזי, שנאמר: "ויאמר גיחזי נער אלישע איש הא-להים: הנה חשך אדני את נעמן הארמי הזה מקחת [מידו את אשר הביא. חי ה' כי אם רצתי אחריו ולקחתי מאתו מאומה]". ומניין שלקה בצרעת? "וצרעת נעמן תדבק בך...".
מדרש זה מבליט את התאוותנות ורדיפת החטא הבולטים בהתנהגותו של גיחזי ורואה בהם את סיבת עונש הצרעת שלקה בו.
במסכת ערכין טז ע"א מובאת רשימה אחרת של חטאים שעליהם בא עונש הצרעת:
אמר ר' שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן: על שבעה דברים נגעים באין: על לשון הרע ועל שפיכות דמים ועל שבועת שוא ועל גילוי עריות ועל גסות הרוח ועל הגזל ועל צרות העין... 'ועל שבועת שוא' – דכתיב "ויאמר נעמן: הואל קח ככרים" וכתיב "וצרעת נעמן תדבק בך" וגומר.
מדרש זה מסתמך על דרשה אחרת (מן המכילתא, שהבאנו בסעיף 2 לעיל, הערה 12) המבארת כי "הואל" שבפי נעמן כוונתו 'הישבע', מלשון 'אלה'. אולם מדרש זה אינו כפשוטו של מקרא: אף אם חשד נעמן בגיחזי שהוא משקר, הוא נענה לו בנפש חפצה, שהרי מיד אחר דבריו "הואל קח ככרים" נאמר על נעמן "ויפרץ בו" (ויפרץ – ויפצר). ואם כן אין פירוש המילה "הואל" אלא 'הסכם'.
באבות דרבי נתן (נוסחא א פרק ט) נאמר:
רבי שמעון בן אלעזר אומר: אף על מספרי לשון הרע נגעין באין, שכן מצינו בגיחזי שסיפר לשון הרע ברבו, ודבקה בו צרעת עד יום מותו, שנאמר "וצרעת נעמן תדבק בך... ויצא מלפניו מצורע כשלג".
הגר"א גרס כאן אחרת: "אף על מספרי שקרים נגעים באין, שכן מצינו בגיחזי שסיפר שקרים ברבו".

קיימים שני חסרונות בהסברים שנתנו המדרשים הללו לצרעתו של גיחזי:
א. הם מנמקים את צרעתו בסעיפי חטא, שמבחינת סיפורנו אינם עיקריים: ריצתו אחר נעמן, שבועתו לשקר או השקרים שטפל על אלישע, ואינם תולים זאת בחטא המרכזי שעליו הוא נאשם בתוכחתו של אלישע.
ב. גלוי לעין כי צרעתו של גיחזי קשורה לזו שסרה מנעמן, שהרי כך קללו אלישע: "וצרעת נעמן תדבק בך...". לפיכך כל הסבר לצרעת גיחזי חייב להתקשר לאופי המיוחד של סיפורנו ולאירועים הקודמים המתוארים בו.
נביא כאן אפוא מדרש נוסף (במדבר רבה ז, ה ומקבילתו). במדרש זה יש מענה לשני החסרונות שציינו במדרשים הקודמים:
על אחד עשר דברים הצרעת באה: על קללת השם ועל גילוי עריות ועל שפיכות דמים... ועל המחלל שם שמים... 'ועל המחלל שם שמים' זה גיחזי, שרץ אחר נעמן ליטול ממנו ממון, שנאמר "וירדף גיחזי אחר נעמן" וגו'. אלישע קידש שמו של הקב"ה, שלא רצה ליטול מנעמן כלום, וגיחזי רודף אחריו ונשבע לו לשקר, ששלח (- אלישע) אצלו שישלח לו ממון, נמצא זה מחלל שם שמים מה שקידש אלישע.
אמר לו הקב"ה לגיחזי: רשע, אתה אמרת "חי ה' כי אם רצתי אחריו ולקחתי מאתו מאומה" – נשבעת בשמי כדי לחללו! חייך, 'מאומה' אמרת ומומו עתה נוטל – "וצרעת נעמן תדבק בך".
אף שגם מדרש זה, כקודמיו, בא להכליל על בסיס המסופר בפרקנו כי "על המחלל שם שמים הצרעת באה" – כמו שאירע לגיחזי, בכל זאת הוא עומד על המיוחד בסיפורנו, ומבאר את עונש הצרעת של גיחזי על רקע חטאו העיקרי, החשוב בסיפור זה: שהיה "מחלל שם שמים מה קידש אלישע", ודברים אלו הולמים את מה שהעלינו בעיוננו. ואף חידוש נמצא במדרשנו ובמקבילותיו: בדרך של דרשה לשונית נתלה עונשו של גיחזי בחטאו, 'מידה כנגד מידה': בנטילת 'מאומה' מנעמן חטא, ובנטילת 'מומו' – צרעתו נענש.
אף אם נתעלם מן הצד הלשוני הזה במדרש (שעל אף כל ההסברים למדרש הזה המובאים בהערה 9, סוף סוף אין הוא פשוטו של מקרא), ברור שיש בו הבחנה המתאימה אף לפשוטו של מקרא: נטילת המתנות מנעמן הופכת להיות גם לנטילת צרעתו. כביכול, דבקה הצרעת בכספו של נעמן. וכך מובע הקשר הזה בין שני הדברים בדבריו של אלישע:
כו-כז	הַעֵת לָקַחַת אֶת הַכֶּסֶף... וְצָרַעַת נַעֲמָן תִּדְבַּק בְּךָ...
המפרשים התקשו בוי"ו הפותחת את פסוק כז (- וצרעת). רד"ק פירש וי"ו זו (בפירושו השני) כוי"ו החיבור. אולם מהו הדבר הנוסף לצרעת נעמן? רד"ק עונה על כך:
יהיה דבר נסתר עמו (- יש להשלים במחשבה את מה שאינו כתוב) ופירושו: הכסף נתון לך והצרעת.
באמת, אין הכרח להניח חסרון בראש המשפט, אלא ניתן למלא את החיסרון מן הפסוק הקודם: "לקחת את הכסף" (מנעמן) וגם "צרעת נעמן" (לקחת).
האם מתנותיו של נעמן נושאות עמן צרעת? נראה שלא זו כוונת אלישע.
מתנותיו של נעמן, היו ביטוי לתפיסתו הגאוותנית בעת היותו מצורע, ולפיכך הן מסמלות את הסיבה להיותו מצורע. אף דבר זה פסל אותן מלהתקבל על ידי אלישע.
ריפוי נעמן היה כרוך בשינוי רוחני גדול שחל בו לפני אותו ריפוי ואחריו. שינוי זה חייב את אלישע בהימנעות מקבלת תמורה כספית מנעמן, וכך נוצרה הרגשת תלות שלו בנביא ובישראל, ואת זאת קלקל גיחזי. באפשרו לנעמן 'לשלם' על טהרתו, הוא מקרב את נעמן בחזרה לנסיבות שבהן היה עדיין מצורע. גיחזי אפוא מכשיל את נעמן, ולפיכך נענש בעונש הראוי לנעמן עצמו – הוא לוקה בצרעתו של נעמן.

ג. מדוע נענשו גם בניו של גיחזי?
אלישע קילל את גיחזי ואמר לו: "וצרעת נעמן תדבק בך ובזרעך לעולם". על כך שואל רד"ק: "ואם גחזי חטא, בניו מה חטאו"?
אמנם בתחילת דבריו לפסוק זה צמצם רד"ק את עונש הצרעת המיועד לבניו של גיחזי:
לא אמר בכל הבנים שיצאו ממנו עד עולם, אלא באותן הבנים שהיו לו, שתדבק הצרעת בו ובהם לעולם, שלא ירפאו ממנה.
אולם אין בכוח דברים אלו לענות על השאלה "בניו מה חטאו?".
רד"ק עונה על שאלתו באמרו: "אלא מלמד שבניו ידעו בדבר".
קצת ראיה לדבריו, שבניו של גיחזי ידעו במעשיו של אברהם ואף שתפו עמו פעולה, נמצאת בפסוק כד:
וַיָּבֹא אֶל הָעֹפֶל, וַיִּקַּח מִיָּדָם וַיִּפְקֹד בַּבָּיִת וַיְשַׁלַּח אֶת הָאֲנָשִׁים וַיֵּלֵכוּ.
"ויפקד בבית" פירושו שגיחזי הפקיד את הכסף ואת הבגדים בביתו. ומכיוון ש"בית" זה הוא ביתו של גיחזי, ומכיוון שלא נאמר שגיחזי 'הניח' את מתנותיו של נעמן בביתו, אלא 'הפקידן' שם, מסתבר שהפקדה זו הייתה אצל בני ביתו, ואם כן שתפו בני ביתו פעולה עם אביהם.

ד. "לא כאלישע שדחפו לגיחזי בשתי ידיו"
אף כי ניסינו לבאר בעיון זה את חומרת חטאו של גיחזי ואת הגיונו וצידוקו של עונש הצרעת שהטיל עליו אלישע, קשה שלא לשים לב לחריגה שחרג כאן אלישע ממידתו הרגילה – מידת הרחמים וההטבה, והיא חריגתו השנייה מתחילת דרכו כנביא. חריגתו הראשונה ממידתו הייתה בעת שעלה מיריחו לבית אל וקילל בשם ה' את הנערים הקטנים שהתקלסו בו. עקב כך "וַתֵּצֶאנָה שְׁתַּיִם דֻּבִּים מִן הַיַּעַר וַתְּבַקַּעְנָה מֵהֶם אַרְבָּעִים וּשְׁנֵי יְלָדִים " (ב', כג-כד).
חז"ל ביקרו את חריגותיו אלו של אלישע מתכונתו היסודית, המשמשת מצע לנבואתו, ומצאו גם את העונש שנענש על חריגותיו. וכך שנינו בברייתא במסכת סוטה מז ע"א:
תנו רבנן: שלושה חלאין חלה אלישע: אחד, שגירה דובים בתינוקות; ואחד, שדחפו לגיחזי בשתי ידים; ואחד, שמת בו. שנאמר (מל,ב י"ג, יד): "ואלישע (א) חלה (ב) את חליו (ג) אשר ימות בו".
הביקורת על אלישע "שדחפו לגיחזי בשתי ידים" ראויה לציון מיוחד: יחסם של חז"ל לגיחזי היה שלילי ביותר, ואף על פי כן לא נמנעו מלבקר את אלישע על העונש החמור שהטיל עליו. וכך שנינו בברייתא סמוכה באותו מקום:
תנו רבנן: לעולם תהא שמאל דוחה וימין מקרבת, לא כאלישע שדחפו לגיחזי בשתי ידיו...
וביאר זאת ר' יעקב פידאנקי בפירושו (רי"ף) לעין יעקב כאן:
נראה שמתוך הקללה שקיללו בצרעת, שצריך ליבדל מבני אדם, וכל שכן ממנו (- מאלישע), אין לך דיחוף גדולה מזאת. שאילו קיללו בעונש אחר, לא היה הולך מאצלו, והיה חוזר בתשובה. אבל בקללת הצרעת דחפו בשתי ידיו שלא לעמוד אצלו.
ואף על פי כן, עוד עתידים אנו להיפגש עם גיחזי בהמשך לימודנו בפרקים הבאים, ועוד נחזור ונדון בדברים אלו.
ח. נספח: הפטרת פרשת תזריע
סיפורנו משמש כהפטרה לפרשת תזריע, כאשר זו נקראת בפני עצמה, ולא ביחד עם פרשת מצורע. מצב זה, שבו נקראת הפטרה זו, הוא מצב נדיר: הוא מתקיים רק בשנה מעוברת, שבה תזריע נפרדת ממצורע, ורק כששבת תזריע חלה אחר ראש חודש ניסן – לא לפניו ולא בו עצמו.

הפטרת פרשת תזריע אינה חופפת את סיפורנו בצורה מדויקת: לפי כל המנהגים הנוהגים כיום מתחילים את קריאת ההפטרה שלושה פסוקים לפני תחילת סיפורנו, בפסוק (ד', מב) "ואיש בא מבעל שלשה...", וכך כוללים בהפטרה סיפור זעיר, בן שלושה פסוקים, שאין לו כל שייכות לפרשת תזריע.
אף סיום ההפטרה, לפי כל המנהגים, אינו בסיום סיפורנו (ה', כז), אלא בפסוק יט, המתאר את פרידתם של אלישע ונעמן: "ויאמר לו: לך לשלום, וילך מאתו כברת ארץ". כך מושמטת מן ההפטרה הפסקה הרביעית כולה (כ-כז) העוסקת בחטאו של גיחזי ובעונשו.
מהו הטעם למנהג זה, שיש בו אי-התאמה כפולה בין ההפטרה לבין היחידה הספרותית שנבחרה לשמש לה בסיס?
מסתבר שהשמטת הפסקה האחרונה של הסיפור מן ההפטרה נועדה שלא לסיים אותה בדבר רע – בקללת גיחזי ובעונשו (פסוק כז). אולם השמטה זו של פסוקים כ-כז מן ההפטרה, הותירה בסיפורנו 19 פסוקים בלבד (א-יט), ואילו על פי דין התלמוד הבבלי (מגילה כג ע"א) צריך להיות אורכה של ההפטרה 21 פסוקים. עם הוספת הסיפור הקצר שבסוף פרק ד', המהווה פרשת מסורה בת שלושה פסוקים, נתקבלה הפטרה בת 22 פסוקים כראוי.

הקשר בין סיפורנו לבין פרשת תזריע גלוי לעין. בשני המקומות נידונה מחלת הצרעת והקושי שהיא גורמת ללוקה בה. בסיפורנו יש ללמד על מהותה של המחלה ועל סיבותיה, מה שאיננו נידון בפרשה בתורה כלל.
מאידך משמש סיפורנו כרקע מהופך לנאמר בפרשה: הצרעת בסיפורנו היא מחלתו של נוכרי, ואף שהיא מטרידה אותו מאד, והוא חפץ בכל מאודו להיטהר ממנה, אין היא פוגעת בתפקודו היומיומי, ואינה גורמת לבידודו מן החברה.
מכאן יש להסיק כי דיני הטומאה החמורים של המצורע שגזרה התורה, הם דינים המיוחדים לישראל, והם הם הנלמדים בפרשתנו.

*	************************************************************************	*	
***********	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון ולרב אלחנן סמט, תשס"ו
עורכת: עתירה ביק
************************************************************************
בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org

משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9931456 שלוחה 5 
דואל: office@etzion.org.il	***********	
*	************************************************************************	*