אלישע והאישה השונמית (ד', ח-לז)

ה. המחצית השנייה של הסיפור (כה-לז)
1. פסקה ראשונה (כה-כז): השונמית מגיעה לאלישע
א. 
בעיון ב ("תיחום הסיפור ומבנהו") ציינו את הזיקה הניגודית בין פתיחת המחצית הראשונה של הסיפור לבין פתיחתה של המחצית השנייה שלו: בראש המחצית הראשונה בא אלישע אל שונם והוא סר לביתה של השונמית ואילו בראש המחצית השנייה באה השונמית אל מקומו של הנביא - אל הר הכרמל. כהמשך לפירושנו בפסקה הפותחת את הסיפור (בעיון ד1) אנו יכולים לומר עתה אף יותר מזאת: כשם שבפסקה הפותחת מוזכר בואו של אלישע לשונם פעמיים - לפני המצג, ושוב אחריו - והכוונה לאותו ביקור עצמו בשונם, כך הדבר אף בפסקה הפותחת את המחצית השנייה, בתיאור בואה של השונמית אל אלישע. הבה נשווה:
ח  	וַיְהִי הַיּוֹם וַיַּעֲבֹר אֱלִישָׁע אֶל שׁוּנֵם		כה	וַתֵּלֶךְ וַתָּבֹא אֶל אִישׁ הָאֱלֹהִים אֶל הַר הַכַּרְמֶל	
		...						...
יא	וַיְהִי הַיּוֹם וַיָּבֹא שָׁמָּה…			כז	וַתָּבֹא אֶל-אִישׁ הָאֱלֹהִים, אֶל-הָהָר…		
אף במקומנו ברור שאין מדובר בשתי הזדמנויות שונות שבהן באה השונמית אל הנביא אל הר הכרמל, אלא באותו אירוע עצמו. מדוע אפוא מוזכר דבר בואה פעמיים?
התשובה במקומנו היא שמדובר בשני שלבים של התקרבות האשה אל הנביא: בפסוק הראשון(כה) מתואר דבר בואה לסביבתו של הנביא, אך היא עדיין מרוחקת ממנו, כנאמר בהמשך הפסוק "ויהי כראות איש האלהים אתה מנגד…"; בפסוק השני(כז) מתוארת הגעתה עד הנביא עצמו , כמו שנאמר בהמשך הפסוק "ותחזק ברגליו".
ב. 
המכנה המשותף בין שני התיאורים של שלבי התקרבותה של השונמית אל אלישע הוא בכך שבשניהם אומר אלישע כי אינו יודע את סיבת בואה המפתיע אליו להר הכרמל. כאשר מזהה אלישע את האישה מרחוק, הוא אומר לגיחזי נערו "הנה השונמית הלז" ומיד שולח אותו לגשש אחר סיבה אפשרית לבואה:
כו	עַתָּה  רוּץ נָא לִקְרָאתָהּ וֶאֱמָר לָהּ: הֲשָׁלוֹם לָךְ? הֲשָׁלוֹם לְאִישֵׁךְ? הֲשָׁלוֹם לַיָּלֶד?
דהיינו, אלישע משער שהיא באה אליו בגלל מצוקה כל שהיא הקשורה בה עצמה או באחד מבני משפחתה הקרובים, והוא מנסה לברר דבר זה. 
אפס, נסיונו זה של אלישע לברר את סיבת מצוקתה אינו עולה יפה: השונמית עונה על שאלתו המשולשת של גיחזי תשובה קצרה אחת (שאינה אמת): "שלום!".
מדוע עונה השונמית תשובה שאינה אמת לשאלותיו של גיחזי? מדוע לא תאמר לו כי בנה מת, ועל כן היא באה אל הנביא?
שאלה זו אולי הייתה צריכה להישאל כבר במחצית הראשונה: אף שם הסתירה השונמית את דבר מות בנה מבעלה, ועל שאלותיו (בפסוק כג) "מדוע את הלכת אליו היום, לא חדש ולא שבת?" היא עונה כפי שתענה לגיחזי בהמשך: "ותאמר: שלום!" ובכן "שלום , שלום" - בפי השונמית ובאמת "אין שלום". 
אף בבואה עד אלישע לא אמרה לו השונמית במפורש כי בנה מת. דבריה היו (כח) "השאלתי בן מאת אדני? הלוא אמרתי לא תשלה אתי!". מדברים אלו ניתן אמנם להסיק כי בנה מת, וכך אכן הסיק אלישע כפי שמסתבר מהוראתו לגיחזי, אך דבר זה לא נאמר על ידה במפורש. ואף אלישע נמנע מלומר דבר זה. 
ובכן, מדוע נמנעת השונמית פעם אחר פעם מלומר את מה שנאמר לנו בלשון הכתוב (בפסוק כ) "וימת"?
רבי משה אלשיך בפירושו 'מראות הצובאות' עמד על שאלותינו, וכך ענה עליהן (בפירושו לפס' יט):
 ועשתה בחכמה להסתיר דבר (-מבעלה), שלא להזכיר עליו שם מוות, כי הדיבור מזיק בעניינים כאלו, לבלתי יתקן, וכן הנביא… באומד הדעת נתן אל לבו כי מת הילד… היא לא אמרה (-לנביא) 'מת הילד', כי אם "השאלתי בן" וכו'… ולא אמרה כי מת הילד, בל תוציא מפיה תואר זה, בל יצא עליו שם מוות.
דברי ר"מ אלשייך אמנם עונים על כל שאלותינו, ובכל זאת יש להבחין , אף לפי פירושו, בין דבריה לבעלה ולגיחזי - "ותאמר: שלום!" - לבין דבריה אל הנביא, שבהם רמזה על מות בנה, בלא לומר זאת בפירוש.
ברור שהשונמית חפצה להסתיר את דבר מות בנה מבעלה (וכך אכן כתב ר"מ אלשייך), וניתן לתת לכך טעמים נוספים מלבד אלו שנתן ר"מ אלשייך. לעומת זאת, תשובתה לגיחזי לא נועדה להסתיר ממנו את דבר מות בנה, שהרי הלה ישמע על כך מיד, כשתדבר אל אלישע. כוונת תשובתה בת המילה האחת לגיחזי היא למנוע עיכוב בדרכה אל הנביא, וכן להבטיח שהנביא יהיה הראשון שישמע ממנה ברמז על דבר מות בנה, שהרי עליו, ורק עליו, היא מטילה את האחריות. 
ג. 
בבוא השונמית אל הנביא, נאמר עליה "ותחזק ברגליו". אף בראש המחצית הראשונה של סיפורנו, כאשר בא הנביא לשונם, נאמר עליה (ח) "ותחזק בו לאכל לחם". מובן שאין משמעות התיבה "ותחזק" שווה בשני המקומות: בראש המחצית הראשונה זוהי מטאפורה, ופירושה הוא כדברי רלב"ג שם: "אחשוב שהשתדלה בכל עוז שיאכל לחם אז בביתה, ושיבוא בכל עת שיהיה בעיר שונם". לעומת זאת, במקומנו מתכוון הכתוב לומר שהחזיקה ברגלי אלישע ממש, "להשתחוות לו, ולהתחנן לפניו בעד בנה" (רלב"ג).
נמצא כי אף בכך כוונת הכתוב להנגיד את ראש המחצית הראשונה לתחילתה של השנייה: כאשר בא אלישע לשונם, והיה נצרך לגמילות חסד של הכנסת אורחים, "החזיקה" בו השונמית, בהיותה 'אישה גדולה' ורבת חסד; ואילו עתה מתהפכים היוצרות: עתה באה השונמית אל הר הכרמל, ו'מחזיקה' ברגליו כדי להביאו לידי כך שיגמול עמה חסד ויפעל להשבת בנה אליה כשהוא חי.
גיחזי מזדרז למלא את חובתו כנער הנביא, ולשמור על כבוד רבו, בכך שישמש חציצה בין רבו לבין האישה. כדברי רלב"ג: "אולי עשה זה לכבוד אלישע, כי יודע שאין רצונו שתתקרב אליו אישה כל כך". מניין יודע זאת גיחזי? מפנייתו של אלישע אל השונמית בעת שעלתה לעלייתו באמצעותו של גיחזי (יג): "אמר נא אליה: הנה חרדת אלינו…" 
ד. 
אלישע חש בסערת הנפש ובאותות המצוקה הניכרים באישה שלפניו, ומבין שלא זאת השעה לתבוע מן האישה לנהוג על פי הגינונים המקובלים. על כן הוא פוקד על נערו:
כז		הַרְפֵּה לָהּ
	כִּי נַפְשָׁהּ מָרָה לָהּ
	וַה' הֶעְלִים מִמֶּנִּי וְלֹא הִגִּיד לִי.
וכאמור, אי ידיעתו של אלישע את סיבת מצוקתה של השונמית ניכרה כבר בדבריו הראשונים לגיחזי, כששלחו לשאול בשלומה ובשלום אנשי ביתה. בפסוקנו (כז) מבטא אלישע את אי ידיעתו במילים ברורות, ונימה של צער ניכרת בהן: "וה' העלים ממני ולא הגיד לי".
מה פשר העלמה זו מן הנביא, של מה שצריך היה לדעת? אמנם הנביאים אינם יודעי כול, אלא רק מה שהקב"ה מיידעם. ראיה לדבר - מתחילת סיפורנו: אלישע אינו יודע על היות האישה מחוסרת בן. אולם ישנם מצבים שבהם נראית אי ידיעתו של הנביא תמוהה, והיא מהווה חיסרון במילוי תפקידו כנביא. במקומות אלה, יש לחפש את הסיבה להעלמה. המקרה שלנו, ודאי שייך לאותם מקומות שצריכים הסבר: מדוע אין אלישע זוכה לנבואה ביחס לגורלו של הילד שהוא גרם את בואו לעולם, והוא זה שעתיד להחיותו בנס? מדוע דווקא חוליית ביניים זו, של מות הילד, נעלמת ממנו? תמיהה זו מעלה אלישע עצמו באומרו בצער: "וה' העלים ממני ולא הגיד לי". "העלים" - משמעו: 'פעל בכוונה שיהא הדבר נעלם ממני'. משמע שלולי כן, ראוי היה שאדעהו.
כל הסיטואציה הזאת עומדת בניגוד לנאמר בעמוס (ג', ו - ז): "אם תהיה רעה בעיר, וה' לא עשה? כי לא יעשה ה' א-להים דבר, כי אם גלה סודו אל עבדיו הנביאים".
שאלה זו מצטרפת אל השאלות הקודמות שהעלינו ביחס לסיפורנו, במחצית הראשונה שלו, ומצפה אף היא לפתרונה. 
2. פסקה שנייה (כח - לא): השונמית משיבה את אלישע לביתה
א. 
כששמעה השונמית את אלישע אומר לגיחזי (כז) "נפשה מרה לה, וה' העלים ממני ולא הגיד לי", הבינה כי עליה ליידע את הנביא באשר לגורל בנה. מאידך, אין השונמית מוכנה להעלות על שפתיה את המילים 'מת הילד'. כיצד תעשה?
כח	וַתֹּאמֶר: הֲשָׁאַלְתִּי בֵן מֵאֵת אֲדֹנִי?
      	הֲלֹא אָמַרְתִּי לֹא תַשְׁלֶה אֹתִי!
מדבריה אלו משתמע בבירור כי מת הילד, שכן אם אך חולה הוא, לא הייתה השונמית שבה בדבריה למצב שבו הייתה לפני שאלישע הבטיח לה בן. במקרה כזה, הייתה מבקשת בפשטות שאלישע יפעל להבראת בנה. בדבריה הנוכחיים טוענת השונמית כי מפני מה שאירע, ולא נאמר על ידה במפורש, עדיף היה מצבה הראשון - כשהייתה חשוכת בנים. דבר זה יכול להיאמר רק כאשר מת הילד בקטנותו. 
עוד מוסיפה השונמית וטוענת, כי הדברים שאמרה לנביא בשמעה את דברו "למועד הזה כעת חיה את חבקת בן" - "אל אדני איש הא-להים, אל תכזב בשפחתך", מתבררים עתה כנכונים: דברי הנביא נתבררו בדיעבד ככוזבים, כדברים שאינם אמיתיים, ואם כן הוא 'השלה' - הטעה אותה. אמנם אז אמרה את מה שאמרה משום שלא האמינה כי תזכה ללדת בן. בכך מתברר כי טעתה: הרי הרתה וילדה "למועד… אשר דבר אליה אלישע". אולם עתה, כאשר מת הילד הרך, מה ערכה של התקיימות גזרת הנביא? היא נתקיימה רק באופן פורמלי, אולם מבחינתה מהותית נתבררה למפרע כהטעיה של האישה האומללה, וטוב היה לה להישאר חשוכת בנים, מאשר לאבד את בנה הקט. 
ב. 
אלישע, כדרכו לאורך רוב סיפורנו, אינו מדבר אל השונמית, אלא מגיב על דבריה בפנותו אל גיחזי:
כט	וַיֹּאמֶר לְגֵיחֲזִי: חֲגֹר מָתְנֶיךָ וְקַח מִשְׁעַנְתִּי בְיָדְךָ וָלֵךְ
  	כִּי תִמְצָא אִישׁ, לֹא תְבָרְכֶנּוּ, וְכִי יְבָרֶכְךָ אִישׁ, לֹא תַעֲנֶנּו 
   	וְשַׂמְתָּ מִשְׁעַנְתִּי עַל פְּנֵי הַנָּעַר. 
פנייתו של אלישע אל גיחזי נובעת במקום זה מטעם נוסף: מהרגשת הדחיפות בעשיית מעשה שישיב את הילד לחיים. זוהי אותה הרגשת דחיפות שחשנו בה גם במעשיה של השונמית, החל מפסוק כב ועד להופעתה אצל הנביא בפסוק כז. כנגד תיאור מעשה השונמית (כד) "ותחבש האתון" מצווה אלישע על גיחזי "חגר מתניך". כנגד הוראת השונמית לנערה "נהג ולך, אל תעצר לי לרכב…" מצווה אלישע על נערו "…ולך, כי תמצא איש לא תברכנו, וכי יברכך איש לא תעננו". דברי נימוסין כאלו יש בהם כדי לעכב את הליכתו המהירה של גיחזי אל יעדו. אפשר שלהוראתו זו של אלישע ישנם טעמים נוספים, מלבד הבהילות שהוא רואה בהגעת גיחזי אל הנער המת: אפשר שהוא דורש מגיחזי להתרכז במשימה המוטלת עליו, ולא להסיח דעתו ממנה אף לא בדברי נימוסין. ועוד אפשר, שאלישע מעוניין להצניע את מטרת הליכתו של גיחזי, שכן לנס מעין זה, ראויה הצנעה. כניסתו של גיחזי בשיחה עם מכריו עלולה לחשוף בפניהם את מטרת הליכתו, ובכך לפגוע בצנעת הנס. 
המעשה עצמו שעליו מצווה אלישע, ושבעקבותיו אמור הנער לשוב לחיים, הוא "ושמת את משענתי על פני הנער", ועל כן מצווה עליו אלישע עוד קודם לכן "חגר מותניך, וקח משענתי בידך". לא מצאנו עוד את אלישע מחולל נס באמצעות משענתו, ועל כן מסתבר כי טעמה של הוראה זו של אלישע הוא שמשענתו מהווה ייצוג של הנביא עצמו במקום שאין הוא נוכח. כשם שהוא עתיד לשים את פיו על פיו של הנער ואת עיניו על עיני הנער (פס' לד), כך הוא מצווה לעשות זאת קודם לכן באמצעות שימת המטה על פני הנער. 
האם אלישע היה סבור שאין צורך כלל בבואו אל שונם ועל כן יכול הוא להישאר בהר הכרמל, או שמא שלח את גיחזי לפניו כדי לא לאבד זמן, שכן גיחזי צעיר מרבו, ומיטיב ללכת במהירות ממנו?
מן הפסוק הבא, פס' ל, נראה שהתשובה הראשונה היא הנכונה: אלישע היה סבור שהוא יישאר במקומו. כך הבינה על כל פנים השונמית, ועל כן היא משביעה אותו: 
	חַי ה' וְחֵי נַפְשְׁךָ אִם אֶעֶזְבֶךָּ
ורק בעקבות דרישתה הנחרצת הזאת , המלווה בהשבעת אלישע, הוא נענה לה: 
	וַיָּקָם וַיֵּלֶךְ אַחֲרֶיהָ.
ובכן, מדוע עמדה השונמית על בואו של אלישע עמה, ולא סמכה על הוראתו של איש הא-להים לנערו? מדוע חשבה שאין די בכך כדי להשיב את בנה אל החיים?
המפרשים על אתר, ראשונים ואחרונים, לא עמדו על טעמה של השונמית בהשביעה את אלישע. אפשר משום שהדבר נראה בעיניהם פשוט: השונמית מעריכה כבר בשלב הזה כי גחזי ייכשל במשימה שהטיל עליו אלישע, או על כל פנים חוששת שדבר זה אפשרי. לפיכך היא "כופה" על אלישע להתלוות אליה בחזרה אל שונם. אולם מניין לשונמית חשש זה? וכי נביאה היא ? וכי עדיפה היא בראייתה למרחוק מן הנביא עצמו? 
אפשר שבאמת כך הדבר: השונמית חשה במה שלא חש הנביא עצמו, והיא באמת עדיפה עליו בקריאת המצב. אולם לא בנבואה היא עדיפה עליו אלא בראיית הלב שלה. היא מבינה, כי לאלישע ישנה אחריות אישית להתרחשות כולה: הוא זה שגזר על הולדתו של בן זה "כעת חיה", ולאחריותו נזקף גם מותו של הבן. להבנתה זו נתנה השונמית ביטוי, עת השכיבה את בנה המת על מיטת איש האלוקים ובכך ששמה פעמיה אל איש האלוקים בהר הכרמל לפני כל דבר אחר.
והנה להפתעתה מתברר לה מדברי אלישע עצמו כי ה' העלים את דבר מות בנה מן הנביא ולא הגיד לו. כישלון כפול זה של אלישע – עצם מותו של הבן שנולד בגזרתו ואי ידיעתו על כך, מצריכים לדעת השונמית את טיפולו האישי בהחייאת בנה. בטיפול זה יביע אלישע בשפת המעשים את נטילת האחריות שהוא נוטל על עצמו למעשה זה. בשליחותו של גיחזי עם משענת הנביא, אין את אותה קבלת אחריות אישית שתהא בעצם נוכחותו של אלישע שוב בעלייתו ובמעשים שיעשה שם. המשך ההתרחשות אכן מוכיח עד כמה צדקה השונמית בראיית הלב שלה ונראה כי אף אלישע הקם והולך אחריה (פס' ל) מסכים בדיעבד להשקפתה זו של השונמית.
ג. 
שלשה יוצאים לדרך מהר הכרמל אל שונם: השונמית ואלישע ההולך אחריה, וגם גיחזי אשר "עבר לפניהם". בהיותו נער צעיר, הוא מחיש את צעדיו לפניהם כדי למלא את שליחות רבו ולא לאבד רגע מיותר. גיחזי עושה כאשר ציווה עליו רבו, ושם את המשענת על פני הנער אך לפעולה זאת אין כל תוצאה: "ואין קול ואין קשב".22 גיחזי אינו ממתין לבואו של אלישע כדי לדווח לרבו על כישלונו, אף שהוא יודע שרבו מצוי בדרך הנה, שהרי יצא עמו באותו זמן מהר הכרמל. הוא ממהר לשוב לקראת אלישע כדי להקדים ולהגיד לו: "לא הקיץ הנער".23 אפשר שידיעה זו נחוצה לאלישע מוקדם ככל האפשר כדי שיתכונן לפעולה חלופית בבואו לבית השונמית. מעשהו זה של גיחזי מעיד על חריצותו הרבה ועל נאמנותו לרבו. 
במקום זה אנו עומדים לפני תמיהה גדולה בסיפורנו, האחרונה בסדרת תמיהות שהעלינו תוך כדי קריאה שיטתית של הסיפור: מדוע נכשל ניסיונו הראשון של אלישע להחיות את הילד באמצעות המטה? האם כוחו הנבואי של אלישע לחולל ניסים אינו גדול דיו כדי לפעול בדרך שהתכוון אליה בראשונה, והוא טעה בכוח שייחס לעצמו? דבר דומה לא מצאנו בסיפורי המופתים שלו ושל רבו. או שמא אשם מישהו, ואשמתו היא שגרמה כישלון זה? אם כך, מיהו האשם ומה אשמתו?  
חז"ל במדרשיהם והמפרשים שהלכו בעקבותיהם ייחסו את סיבת הכישלון להתנהגותו של גיחזי. גיחזי לא עמד בהוראות רבו (כט). רבו ציווה עליו: "כי תמצא איש לא תברכנו, וכי יברכך איש לא תעננו", והוא לא כן עשה, "אלא לכל השואלו הוא אומר: רבי שלחני להחיות את המת" "ואין זה כבוד הנס להתהלל בו מי שבא על ידו". אלו דברי רש"י ובדומה לו רלב"ג בפירושו הראשון.
יש המחמירים עם גיחזי יותר, ומפרשים שלא האמין כלל באפשרות תחיית הילד המת, וליגלג באזני הבריות על שליחות רבו שהוטלה עליו. כך בפרקי דרבי אליעזר פל"ג: "וגיחזי היה כשוחק בעיניו, וכל אדם שהיה פוגע היה אומר לו: התאמין שהמשענת הזה מחיה, לפיכך לא עלתה בידו". וכן הוא בירושלמי סנהדרין פ"י ה"ב, וגם רד"ק מביא מדרש זה כביאור לכישלון גיחזי.
יש התולים את הכישלון בעצם אישיותו של גיחזי. גיחזי אינו ראוי כלל להיעשות נס על ידו. כך בזוהר בשלח (מ"ד, ב) השואל על דברי השונמית "חי ה' וחי נפשך אם אעזבך" (ל): "אמאי, כיוון דגיחזי הווה אזיל? אלא היא ידעת אורחוי דההוא רשע גיחזי, דלא איהו כדאי דישתכח ניסא על ידוי" [תרגום: מדוע (-נשבעה כך), הרי גיחזי הלך? אלא היא ידעה דרכיו של אותו רשע גיחזי, שאינו כדאי שיימצא הנס על ידו]. בדומה לכך, פירש רלב"ג בפרושו השני (פסוק כט): "וידמה גם כן שלא היה גיחזי ראוי שיעשה זה העניין על ידו. וזה יתבאר ממה שחטא בו בדבר נעמן". 
כל הפירושים הללו - אף כשאינם אומרים זאת במפורש - נובעים מעצם השאלה, מדוע נכשל ניסיון ההחייאה הראשון, או מתבססים על הפרק הבא, שבו מתגלה חטאו החמור של גיחזי בפרשת נעמן. 
אולם ע"פ פשוטי המקראות בפרקנו, אין בכתוב שום רמז התולה את הכישלון בגיחזי או בהתנהגותו. אין צריך לומר שאין מסופר כלל שעבר על הוראות רבו או לעג להם. אם כך היה הדבר, היה הכתוב צריך להשמיענו זאת, ולו ברמז. על ההתבססות על הפרק הבא יש לטעון, כי כאן בפרקנו, עדיין כשר היה, והרי לימדונו חז"ל כי "אין דנין את האדם אלא לפי מעשיו של אותה השעה" (ר"ה טז ע"ב). ואם כך בדין שמים, כאשר מעשיו הרעים של האדם גלויים וידועים, כל שכן בארץ, כאשר הקורא בסיפור זה אינו אמור לדעת כלל מה מסופר בפרק הבא.
בעיון הבא ננסה לפתור את הקושיות שהעלנו עד עתה במהלך קריאתנו את הסיפור, ונשלב את הפתרון הזה עם עיון בפסקה האחרונה של הסיפור (פסוקים לב – לז). 
*	**********************************************************	*	
* * * * * * * * 	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון ולרב אלחנן סמט, תשס"ה
עורכת: עתירה ביק
*******************************************************
בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org
משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9931456 שלוחה 5 
דואל: office@etzion.org.il	* * * * * * * * 	
*	**********************************************************	*